Peirce’i  Methodeutic  kui semiootika meetod

Vadim Verenich
vadimverenich@hotmail.com

Pragmatismile kui tervikule on omane lähenemine, mille kohaselt peab filosoofia hülgama filosoofilised probleemid ning muutuma meetodiks, millega käsitleda “inimeste probleeme”, selles mõttes ei ole metodolooga vaid osa teooriast, vaid hoopis midagi enamat, mis ületab teooria piire — meetod ei uuri “puhast mõistust”, vaid hoopis reaalsust. Peirce, arendades oma “teaduste teadust” (loogika või semiootika), läheb veelgi kaugemale, ning ei nõustu Descartes’i ja Locke’iga, kelle jaoks retoorika (veendumusele põhinev käsitlus) ja meetod on vastandlikud mõisted. Peirce lähtub sellest, et meetodil ja retoorikal on samasugune tähendus, sisuliselt nad on üks ja sama asi. Sellepärast, kirjeldades oma semiootikat kui semioosi uurivat teadust, kasutas Peirce tihtipeale mõisteid Methodology, Speculative Rhetoric ja Methodeutic parallelselt. Samuti ei ole õige Peirce’i arvates Descartes’i viide sellele, et uurimistöö eelduseks on mõistuse objektiveerimine, vabastamine kõigist väärarvamustest (ka moraalist ja uskumusest), mis on saavutatav, kui vähemalt kordki elus kahtleme kõiges ning kontrollime kõiki seni tõeseks peetud seisukohti. Nagu peaks teadlane olema erapooletu, püüeldes objektiivse tõe poole.
Peirce heidab Descartes’i metoodilisele kahtlusele ette abstraktsust ja pseudoradikaalsust. Tema väitel tekib “eluline” kahtlus konkreetses situatsioonis ja on suunatud selle situatsiooni konkreetsete probleemidega toimetulemisele. Descartes’i universaalne metoodiline kahtlus on aga sellelt seisukohalt midagi elutegelikkuses mitteesinevat. Cartesian doubt, objektiivsus, on pigem pseudoradikaalne. Peirce vaidleb selle vastu, kuna mitte kahtlusele ei põhine meie käitumine (sh. moraal), vaid uskumusele. Moraal kui subjektiivsuse seisukoht kindlasti saab olla rakendatav teadusse. Seda enam, et Perice kirjutas, et pragmatism ei kujuta endast filosoofiat, vaid osa filosoofilisest meetodist. 
Peirce kasutab siinkohal selliseid väljendeid nagu belief, opinion, view, conviction, sentiment, faith jt., millest igalühel on oma tähendusnüanss, kuid otsustavaks ühiseks tähenduseks neile kõigile on olla tõekspidamiseks. Teistest enam eelistab ta sel puhul väljendit uskumus, belief. Meie uskumused juhivad meie soove ja määravad meie tegusid. Tõekspidamise tunne on enam-vähem kindel märk sellest, et meis on välja kujunenud teatud harjumus (habit), mis determineerib meie toiminguid. Uskumusele vastupidine tunne on kahtlus (doubt), kuivõrd see pärsib meie toiminguid. Peale selle on kahtlus ebameeldiv seisund, mida inimene püüab ületada ja jõuda uskumuseni. Viimane on seevastu rahuldustpakkuv seisund, mida inimene seetõttu aktiivselt püüdleb. Nii on kahtlusel ja uskumusel mõlemal oma positiivne, kuigi erinev mõju inimesele. Uskumus ei pane inimest vahetult tegutsema, vaid tähendab sellist seisundit, milles inimene toimib teatud kindlal viisil, kui tekib antud toimingut eeldav situatsioon. Kahtlus seevastu stimuleerib inimese uurivat tegevust, mis on suunatud kahtluse ületamisele ja ei saa lakata enne kui kahtlus on ületatud.
Moraalsed ning isegi psüühilised tegurid (uskumus, autoriteet, kahtlus) mängivad olulist rolli teaduslikus meetodis (õigemini meetodite kogumis). Juhul kui semiootika uurib realsuse esitluse olemust ehk reaalsuse vahendamise protsessi, siis teadusliku uurimise käigul ei saagi välistada “subjektiivsust”. Viimane väljend ongi see kindel mõiste, mis eeldab “suhtumist” maailmasse. Peirce järgi, subjektiivsus on omaette punkt, kellelegi seisukoht igal konkreetsel hetkel konkreetses kohas. “Impersonaalsuse retoorika”, võetud kasutusele reaalteadustes, mis asendab uurija isiksust “umbisikliku” meetodiga, ei kõlba “teaduste teaduse” ehk semiootika jaoks. Toon ühe näite. Füüsika, keemia, astronoomia uurivad maailma “nii nagu ta on”. Need teadused on rajatud oletusel, et on olemas reaalsed asjad, mille omadused ei sõltu meie arvamustest nende kohta ning me võime kindlaks teha, millised need asjad tegelikult on, jõudes nii üldtunnustatud tõeste seisukohtadeni.